Un film de MICHAEL RADFORD
PHILIPPE NOIRET
MASSIMO TROISI
P O Ș T A Ș U L
Traducerea și adaptarea: gligac2002@yahoo.com resincronizare CODYBOSS1969
Nu, nu este apă, tată.
S-a terminat repede azi dimineață.
Am vrut să mă spăl pe mâini...
... dar nu mai era apă.
Mai e caldă cafeaua?
Ce răcit sunt azi...
Nu știu, probabil din cauza umezelii de pe barcă.
Cum merg cu barca, mă apucă... Ce știu eu...
E ca o alergie.
Chiar dacă barca stă, mie tot mi-e rece.
Cum faci tu, zi și noapte pe barcă,
să nu răcești?
Eu, cum pun piciorul în barcă...
Am primit o ilustrată din America, tată,
de la Gaetano și Alfredo. Uite.
De jur-împrejur e America...
iar asta e o mașină americană.
Cică își cumpără și ei una.
Zice aici: "Ne luăm și noi una".
Dar eu cred că-i o glumă...
n-au ei atâția bani.
Cică e o țară bogată,
toată lumea are de lucru...
Noi stăm aici, fără apă...
în timp ce ei...
Ce să mai...
Ascultă, Mario, ție nu ți-a plăcut niciodată pescuitul.
Am răcit, ce știu eu...
N-ai decât să te duci în America. Du-te și în Japonia dacă vrei,
dar trebuie să muncești.
Nu mai ești copil.
ȘTIRILE SĂPTĂMÂNII
Poetul Pablo Neruda la Roma.
Gara centrală.
Un grup gălăgios a deranjat navetiștii...
care se strâng zilnic pe peronul gării.
Acești protestatari pașnici
nu sunt nici niște agitatori obișnuiți,
nici niște capete înfierbântate ce protestează pantru a se distra.
Sunt intelectuali, scriitori, ziariști.
De ce s-au adunat azi aici,
tulburând liniștea publică?
Odată cu sosirea trenului, misterul este limpezit.
În gară coboară Pablo Neruda,
poetul chilian renumit în lumea întreagă atât pentru poezia sa,
cât și pentru convingerile sale comuniste
din cauza cărora a fost recent exilat.
Poetul pare a fi foarte admirat în Italia...
și, după primirea pasională pe care i-o face această femeie,
nu numai pentru înaltele sale principii morale.
Femeile îi adoră poezia,
poate pentru că scrie despre dragoste,
subiect preferat de sensibilul suflet feminin.
Să revenim la mulțimea zgomotoasă.
Ministrul nostru de Interne a aprobat cererea de suspendare
a măsurilor împotriva lui Neruda,
cerute de guvernul chilian.
Poetul va rămâne așadar în Italia...
ca oaspete pe o mică și minunată insulă.
Nu va putea pleca fără autorizația poliției locale,
dar frumusețile insulei îi vor îndulci suferințele exilului.
Ăla sunt eu!
Marea, soarele, hrana minunată și oamenii primitori îi vor lăsa amintiri plăcute
despre Italia și guvernul ei,
care-l găzduiește într-un loc ce-i va aminti de țara sa.
Această căsuță înconjurată de natură
îl va face să se simtă ca acasă.
ANGAJĂM TEMPORAR POȘTAȘ CU BICICLETĂ
Aici e numele tău, Anita Scotto...
... iar aici e numele fiului tău, înțelegi?
Pentru postul de poștaș...
Da, așteaptă. Și aici e numele orașului...
Totul e-n ordine. Ce i-ai trimis, capere?
- O să se bucure. - La revedere.
Ești analfabet?
Nu, știu să scriu și să citesc.
Nu prea repede, dar...
Stai jos.
Trebuie să duci scrisorile și telegramele la Cala di Sotto.
Ce bine! Acolo stau și eu!
E un singur destinatar.
O singură persoană?
Acolo toți ceilalți sunt analfabeți, știi bine.
Eu nu sunt, dar nu face nimic.
Atunci e bine.
Toată corespondența e pentru domnul Pablo Neruda.
Pablo Ne... Pablo Neruda, poetul iubit de femei?
Pablo Neruda, poetul iubit de popor!
De popor, dar și de femei. Așa ziceau la știri.
Bine, dar mai ales de popor. E comunist.
Bine?
Bun. În ultimele zile, poetul a primit multe scrisori din întreaga lume.
Cu sacul în spinare, o să te simți de parcă ai căra un elefant.
Aștept aici.
Vin imediat.
Ascultă,
salariul e de mizerie...
dar poștașii trăiesc din bacșișuri.
Cu un singur client
îți ajunge de un bilet la cinema pe săptămână.
- Foarte bine. - Îți convine și așa?
- Pe mine mă cheamă Giorgio. - Giorgio...
Ar trebui să-mi zici "șefule",
dar nu-mi pasă, și eu sunt comunist.
Și ține minte...
poetul...
are un suflet minunat și e mărinimos.
Îi datorăm respect.
Să fii politicos.
Dacă-ți dă bacșiș, îi mulțumești din nou.
- Bine? - Da, bine.
Ia-ți cascheta și geanta.
Azi suntem în 15, pe 27 e zi de leafă.
Când începi lucrul?
Luni dimineața. La 6:45, eu deschid ușile.
Lumea începe să vină mai târziu.
Te-ai îmbrăcat de acum?
Nu, e numai cascheta.
Ca să se lărgească,
altfel mă doare capul dacă o port toată ziua.
Șeful mi-a zis. E un secret al poștașilor.
O chestie de-a noastră...
Bună dimineața.
Bună dimineața. Poșta!
- Iubire? - Da?
Iubire, n-ai nimic pentru mine?
Nu, nu e nimic.
- Mulțumesc. - Eu vă mulțumesc.
De la o femeie.
Femeie.
Maria Conchita, femeie.
Angela, femeie.
Jean Marie... Jean Marie, ce e, bărbat sau femeie?
Femeie.
Femeie, Știam eu!
Și asta la fel.
În Chile, chiar și femeile sunt interesate de politică!
Știu, dar să fie chiar toate femei, cum e posibil?
Ascultă...
dar cum e... Don Pablo?
E normal?
Ca om, e...
... normal. Sigur, când vorbește e cu totul altceva.
Îți dai seama imediat cine e.
De pildă, știi cum îi zice nevestei?
- Nu. - "Iubire".
Chiar când nu sunt împreună,
își spun unul altuia "amor", iubire.
- Serios? - E poet. Îți dai seama îndată.
Femeie.
Bună dimineața.
Mulțumesc.
Mulțumesc și eu. Mă scuzați...
dacă aveți nevoie de ceva...
orice... lapte, pâine, eu pot...
Nu, mulțumesc.
Matilde se duce zi de zi la cumpărături.
Dacă n-are chef să se ducă într-o zi, îmi spuneți, pot să mă duc eu.
Nu, nu avem nevoie de nimic. Mulțumesc, oricum.
De fapt, am spus: "Dacă se-ntâmplă..."
O zi bună.
Nu uita, Mario...
să nu-l bați la cap cu tot felul de întrebări.
Ține minte că nu e voie să deranjezi clienții cu rugăminți.
Știu, nu-l deranjez.
Îi cer doar un autograf pe cartea lui, asta e tot.
Ca să mă duc la Napoli când iau salariul,
să mă laud la fete
că sunt prieten cu Pablo Neruda, poetul iubirii.
Poetul poporului!
Da, și al poporului.
Mă scuzați un pic. Îmi dați un autograf?
Vreți să semnați?
O dedicație, vă rog, Maestro.
Mă numesc Mario Ruoppolo.
Mulțumesc.
Dar corespondența?
Nu aveți nimic astăzi.
Haide, Mario, ar trebui să fii bucuros.
Nu sunt bucuros.
Giorgio, i-am spus clar: "Mario Ruoppolo".
"Cu sinceritate, Pablo Neruda."
Ce înseamnă asta?
Crezi că ar putea să șteargă asta și să scrie mai bine?
Ca să se vadă că e pentru mine, că suntem prieteni?
Are vreo noimă să schimbe dedicația numai pentru că nu-ți place ție?
De ce nu?
Poate ți-a scris așa fiindcă l-ai deranjat în timp ce se gândea.
Nu, se uita la munte.
- Vezi? - Nu, sunt sigur.
Se uita la munte, dar avea o ceapă în mână.
După părerea ta, un poet nu poate gândi dacă are o ceapă în mână?
Atunci, când să-l rog?
Dacă nu pot nici când curăță ceapa...
Mario, e un om ocupat. Nu poate face tot ce-i cere fiecare.
Da, dar e un comunist.
Și ce înseamnă asta?
Comuniștilor le pasă de oameni, n-ai zis tu? Ce mare lucru era...
Mario, nu mă enerva!
Deci...
Uite aici o carte a lui pe care am cumpărat-o eu.
Roagă-l frumos, când e cazul,
să ți-o semneze pentru mine.
S-o semneze?
Atunci ia-o pe asta. E totuna. "Cu sinceritate, Pablo Neruda."
Nu, e a ta. Ție ți-a dedicat-o.
- Ți-o dau ție. - Nu, nu.
Domnule Di Cosimo, golim toată cisterna?
- Toată, toată. - Bine.
'Neața.
Bună dimineața.
Domnule Di Cosimo...
nu știu cum v-aș putea mulțumi. Coroana dvs a fost cea mai frumoasă.
Nu e cazul, Donna Rosa.
Votează pentru mine și convinge-i și pe alții.
Pui o cruce în dreptul numelui meu.
Poate clienții tăi vor face la fel.
Merg la un film, apoi la croitor...
Simt că plutesc prin viață
ca o lebădă albă...
pe un ocean de sunete și fapte.
Parfumul coloniei din frizerie mă revoltă, sunt copleșit.
Am ostenit să mai fiu om...
Poșta.
Mulțumesc.
Ce s-a întâmplat?
Don Pablo...
Ce stai acolo înțepenit?
Drept ca o lance?
Nu, imobil ca o piesă de șah.
Mai tăcut decât pisica de porțelan...
Am scris și alte cărți în afara "Odelor elementare", mult mai bune.
N-ar trebui să mă supui unui astfel de tir cu metafore.
Don Pablo...
Metafore.
Ce sunt alea?
Metaforele?
Metaforele sunt... Cum să-ți spun?
Când descrii un lucru comparându-l cu altceva...
E ceva...
ce se folosește în poezie?
Da, și în poezie.
De exemplu?
De exemplu...
Când spui "cerul plânge," ce înseamnă asta?
Că plouă.
Da, e bine.
- Asta-i o metaforă. - Atunci e simplu!
De ce au un nume așa de complicat?
Oamenii nu au nici o legătură cu complexitatea lucrurilor.
Mă scuzați, Don Pablo, plec îndată.
Ieri citeam ceva care suna cam așa:
"Parfumul coloniei de la frizer mă revoltă."
Și asta e o metaforă?
Nu...
nu chiar.
Mi-a plăcut și când ați spus:
"Am ostenit să mai fiu om."
Și mie mi se întâmplă la fel...
dar nu știam cum s-o spun.
Când am citit, mi-a plăcut foarte mult.
Dar de ce "Parfumul coloniei de la frizer mă revoltă"?
Vezi tu, Mario...
Nu știu cum să-ți spun cu alte cuvinte.
Când o explici, poezia devine banală.
Mai bună decât orice explicație...
este trăirea directă a emoțiilor pe care le inspiră poezia
unui suflet deschis să o înțeleagă.
Poți să desfaci asta, te rog?
- Cine, eu? - Da.
- Să o deschid? - Da!
Am mâinile murdare.
E scrisă în... ceva străin.
E mai importantă decât cealaltă?
Da, e din Suedia.
Și ce-i în Suedia?
Premiul Nobel pentru literatură.
Un premiu, deci?
Dacă mi-l dau, nu-l refuz.
De ce?
Câți bani face?
O sută șaptezeci și una de mii o sută treizeci și cinci de coroane suedeze.
Știu și eu... asta e mult?
Da, e destul de mult.
Atunci, o să vi-l dea, e sigur...
Anul ăsta sunt candidați cu mai multe șanse.
De ce?
Fiindcă au scris opere mari.
Nu... vi-l dau dvs, sigur...
Mulțumesc.
Să mai deschid și alte scrisori?
Nu, lasă-le, le citesc mai încolo.
Sunt scrisori de dragoste?
Ce întrebare! Dacă te-ar auzi Matilde...
Mă iertați, Don Pablo, am zis și eu așa...
Mi-ar plăcea și mie să fiu poet.
Nu, e mai original să continui să fii poștaș.
Mergi mult pe jos și nu te îngrași.
Noi, poeții, suntem cu toții obezi.
Da, dar...
cu poezia...
aș putea face femeile să se îndragostească de mine.
Cum..
Cum faci să devii poet?
Încearcă să te plimbi încet pe malul mării
și să privești în jur.
Și mă apucă metaforele?
Cu siguranță.
Don Pablo?
Spune-mi, ar putea să vină cineva la mine acasă, să vadă ce-i cu apa?
Da' ce, aveți apă?
Nu, nu am. Asta-i problema.
Nu-i nici o problemă.
De ce? E normal?
E normal.
S-a golit cisterna cu apă.
Folosiți multă apă?
Nu prea multă, cât îmi trebuie.
Atunci, e prea multă...
Pentru că...
se termină repede. Navele-cisternă vin doar o dată pe lună.
Așa că rămânem fără apă.
Au zis că ne pun apă curentă.
Dar de când ne tot zic:
"O să aveți apă curentă." Dar...
Și voi nu spuneți nimic?
Ce putem să spunem?
Tata mai înjură câteodată...
când vorbește singur.
Mario, sunt oameni care pot schimba lucrurile cu voința lor.
E păcat.
Locul ăsta e atât de frumos!
Așa spuneți dvs?
Da. Stai jos.
Aici, pe insulă, e marea...
e atât de mare...
Din când în când dă pe dinafară.
Spune da, apoi nu...
... apoi nu.
Albastră, înspumată, galopează.
Spune nu, apoi nu.
Nu poate sta locului. "Numele meu este Marea", repetă.
Lovește o stâncă, dar nu o convinge.
Apoi cu șapte limbi verzi a șapte tigri verzi,
a șapte câini verzi, a șapte mări verzi...
O mângâie, o sărută, o scaldă...
Se lovește în piept și-și repetă numele.
Ei bine?
Ce părere ai?
Ciudat...
Cum adică, ciudat?
- Ești un critic cam sever. - Nu, nu poezia.
Ciudat...
cum mă simțeam când mi-o recitați.
Cum te-ai simțit?
Nu știu.
Cuvintele veneau și se duceau.
- Ca marea? - Exact.
- Ca marea. - E vorba de ritm.
- M-a apucat și răul de mare. - Răul de mare...
Pentru că...
Nu știu cum să explic. Parcă eram...
o barcă, legănată de cuvinte.
Ca o barcă legănată de cuvinte?
Știi ce-ai făcut, Mario?
- Nu, ce-am făcut? - O metaforă.
- Da, da! - Chiar?
Da, dar nu contează fiindcă n-am vrut s-o fac.
Nu contează ce vrei,
imaginile se nasc întâmplător.
Adică vreți să spuneți că...
nu știu dacă mă înțelegeți...
că lumea întreagă,
lumea întreagă, cu marea, cu cerul...
cu ploaia, cu norii...
Acum poți să zici "etcetera".
Etcetera, etcetera...
Atunci, lumea întreagă e o metaforă pentru altceva?
- Vorbesc prostii. - Nu, deloc.
Deloc.
Ați facut așa o față ciudată...
Mario, hai să facem un târg.
Eu mă duc să înot.
O să mă gândesc la întrebarea ta,
iar mâine o să-ți dau un răspuns.
- Serios? - Da, serios.
Don Pablo, bună dimineața.
Trebuie să stăm de vorbă.
Cred că e ceva important, răsufli ca un cal.
E foarte important.
- M-am îndrăgostit. - Bine, nu e prea grav. Există un leac.
Ce leac, Don Pablo? Nu vreau nici un leac.
Vreau să fiu bolnav! Sunt îndrăgostit rău de tot!
Bine, dar de cine te-ai îndrăgostit?
O cheamă Beatrice.
Oh, Dante.
Don Pablo?
Dante Alighieri.
S-a îndrăgostit de o Beatrice.
Beatrice-le inspiră o dragoste nețărmurită, Mario.
Acum ce faci?
Îmi notez ce mi-ați spus.
Dante știu cum e, dar Alighieri...
- Se scrie cu "h"? - Stai, ți-l scriu eu.
Mulțumesc.
Da, sunt chiar îndrăgostit.
Mi-ai mai spus asta, dar cu ce te pot ajuta eu?
Nu știu dacă m-ați putea ajuta...
Sunt un om bătrân...
Nu știu, pentru că...
Mi-a apărut dintr-o dată în fața ochilor...
M-am holbat la ea, dar n-am putut scoate o vorbă.
Ce, nu i-ai spus nimic?
Aproape nimic.
- Mă uitam la ea și m-am îndrăgostit. - Așa, dintr-o dată?
Nu, am privit-o vreo 10 minute.
Și ea?
Ea mi-a spus...
Ce te uiți așa, n-ai mai văzut o femeie?
Cum te cheamă?
Beatrice Russo.
Și tu?
Nu știam ce să-i spun.
Nimic?
- N-ai scos o vorbă? - Nu chiar nimic.
Am rostit cinci cuvinte.
Care cinci?
I-am spus, "Cum te numești?"
- Și ea? - Și ea: "Beatrice Russo."
"Cum te numești?" are 3 cuvinte. Și celelalte 2?
Am repetat Beatrice Russo.
Don Pablo, dacă...
Nu vreau să vă necăjesc, dar...
puteți să-mi scrieți un poem pentru Beatrice?
Nici n-o cunosc măcar!
Un poet trebuie să cunoască obiectul inspirației sale!
Nu pot să scot ceva din nimic.
Am bila asta pe care...
Beatrice și-a băgat-o în gură. A atins-o.
Și ce-i cu asta?
Poate vă ajută la ceva.
Uite, poet...
dacă faceți așa o tragedie pentru un poem...
nu veți primi niciodată premiul ăla Nobel!
Mario, ciupește-mă și trezește-mă din coșmarul ăsta!
Și eu ce să fac?
Nimeni nu mă poate ajuta. Sunt numai pescari aici!
Ce-ar trebui să fac?
Pescarii se îndrăgostesc și ei!
Pot să vorbească cu fetele pe care le iubesc...
să le facă să se îndrăgostească și ele, și să se însoare cu ele.
- Taică-tău ce e? - Pescar.
Normal!
Trebuie să fi vorbit cu mama ta ca s-o ia de nevastă.
Nu cred. Nu prea vorbește mult.
Ei hai, dă-mi corespondența.
Mulțumesc, dar nu-mi trebuie.
- Vrei altceva? - Nu, mulțumesc.
Beatrice, zâmbetul tău se deschide ca un fluture.
Ai căzut din pat azi dimineață?
Am venit devreme fiindcă...
Am văzut asta. Pare ceva important.
Ai dreptate, este important.
Atunci...
ar mai fi ceva...
vroiam să v-o dau mai demult, dar am tot uitat.
- O pun aici. La revedere. - Stai un pic.
Și eu am ceva pentru tine.
Aici.
Te-ar putea ajuta cu metaforele.
E un radio?
Nu, dar seamănă cu un radio.
Vorbești aici...
și asta repetă ce ai spus.
Vorbești în asta și repetă ce spui?
Da.
- De câte ori? - De câte ori vrei tu.
Dar nu trebuie să exagerezi.
Chiar și cea mai sublimă idee sună prost dacă o auzi prea des.
Ascultă.
Poetule, sunt Antonio. Alături de mine sunt Cosme, Domingo, Salvatore.
Suntem cu toții aici, ne-am adunat ca să sărbătorim.
Fiindcă azi e ziua ta și bem în cinstea ta,
pentru poeziile tale și ca să fii sănătos.
Acum, poetule, primește acest dar. "Canto General" s-a epuizat.
Nu mai există nici un exemplar. O vom reedita.
Îți mulțumim, Pablo, că ne-ai dăruit aceste poeme.
Vești bune?
Când am fost Senator al Republicii...
am fost să vizitez Pampa...
o regiune unde plouă numai odată la 50 de ani...
unde viața este inimaginabil de grea.
Am vrut să-i cunosc pe oamenii care m-au votat.
Într-o zi...
la Lota, era un om care ieșise dintr-o mină de cărbuni.
Era acoperit de praf și de sudoare.
Fața lui...
contorsionată de greutăți...
... ochii înroșiți din cauza prafului.
Mi-a întins mâna lui uscată și mi-a spus:
"Oriunde te duci...
vorbește de această suferință.
Vorbește de fratele tău ce trăiește în subteran...
... în infern."
Am simțit că trebuia să scriu ceva să ajut omul în lupta lui...
să scriu un poem al celor asupriți.
Așa s-a născut "Canto General".
Acum, tovarășii mei...
îmi spun că au reușit să o publice clandestin în Chile...
și că se vinde ca pâinea caldă.
Asta mă face foarte fericit.
Le-am spus că sunt aici cu un prieten care vrea să îi salute.
Și le-am spus ceva frumos despre această țară frumoasă care mă găzduiește.
Da.
- Bună dimineața. - Nu, acolo.
Bună dimineața...
Ceva frumos despre insulă?
Da, una din minunile insulei voastre.
Beatrice Russo.
- Da, foarte bine - Bine.
Acum hai să mergem la han...
și să o întâlnim pe această faimoasă Beatrice Russo.
Glumiți?
Nu, serios.
Hai s-o vedem pe prietena asta a ta.
Oh!
Pablo Neruda și Mario Ruoppolo la han. Va leșina!
Ei? Ce mai e acum?
Don Pablo, când va fi nunta mea cu Beatrice Russo...
îmi veți fi naș?
Ascultă...
hai mai întâi să bem ceva, apoi vom lua o decizie.
Gennarino, așteaptă! Vin și eu!
Domenico, vino încoa' așa te pleznesc!
Uite cine-i aici. Neruba!
- Bună dimineața. - Bună dimineața.
Ce să fie?
Un pahar cu vin roșu, vă rog.
Și regele pinball-ului?
- Nu vrei și tu vin roșu? - Vin roșu, da.
Două pahare de vin roșu... și un creion.
Ăsta-i aici pentru nepoata ta.
Dă-mi carnețelul.
Carnețelul? De ce?
Mulțumesc.
Un moment.
"Pentru al meu prieten și tovarăș, Mario. - Pablo Neruda."